MUINASJUTT SURNUD TSAARITARIST JA SEITSMEST VÄGILASEST
MUINASJUTUD
MUINASJUTT SURNUD TSAARITARIST JA SEITSMEST VÄGILASEST
Võttis nõuks kord teele minna tsaar ja koju jäi tsaarinna,
istus aknal noruspäi, kaasat ootama seal jäi.
Koju veel ei saabu kaasa! Tuleb talv, toob tuisud kaasa,
akna taga langeb lund, maa ja mets näeb talveund.
Üheksa kuud kaob ajavööl, tütre saab kesk jõuluööd.
Järsku uksel silmapaar, see ammuigatsetu - tsaar.
Pilk tal tsaari pilku kohtab, kord vaid hingpõhjast ohkab -
liialt rõõmust tulvab meel, heidab hinge päeva eel.
Kauaks kurbusele andis voli tsaar ja leina kandis.
Aasta möödus nii või paar, uue kaasa kosis tsaar.
Noorik, tulles tsaarilinna, näis kui tõeline tsaarinna:
nägus, sirge pihaluist, mõistuseltki üle muist.
Kuid ta oli kahekeelne, edev, kõrk ja kademeelne.
Nagu sõpra, head ja truud hoidis peeglit vaid, ei muud.
Peegel peeglina küll paistis, aga rääkida see mõistis.
Ja vaid peegli ees tal veel heaks ja lahkeks muutus meel.
Päevad läbi seal ta püsis, peeglilt edvistades küsis:
Räägi, peegel-võluklaas, tõtt mu kõrva kosta taas:
kes on armsam muist ja kenam, millist teist ei leidu enam?
Sina, igaüks ju teab,
oled armsam muist ja kenam, millist teist ei leidu enam.
Isa-tsaari hoole najal märkamatult samal ajal
sirgus tsaaritar: eks löö õide nüüd ta üleöö
köitvalt rõõsapõsisena kaunina ning tõsisena.
Armastas see õitsev neid tsaaripoega Jelisseid.
Olen ma ju kõigist kenam, millist teist ei leidu enam?
Oled kena, maailm teab,
aga tsaaritar veel enam sinust kaunim on ja kenam.
Valejutt, sa vastik klaas, oleks tõtt seal kasvõi raas!
Kaunim minust kõiges muus - see on uudis vast, mis uus!
Ütle: olen muist ju kenam, millist teist ei leidu enam!
Tsaaritar on kaunim, kenam, sellist teist ei leidu enam.
Õhtul tsaaritari laande viid,
seal ta köida puusse ööks, et ta hundid ära sööks!
Kus on kaunitar tsaaritar? - Kõigest räägin. Ta jäi üksi sinna.
Sõlmed kindlalt seotud said, nüüd vaid
andeks palugu veel patud, roaks ta varem-hiljem satub
kiskjaile - ja ongi hea, nii ta vaevlema ei pea.
Kuuldus üle riigi laotus: kadus tsaaritar! Mis kaotus!
Leinab tsaar. Kuid mööda teid tsaaripoega Jelisseid
juba tubli ratsu kannab: ilmub, kaob ta taevarannal,
kõike ohte trotsides, kallist mõrsjat otsides.
Mis siin juhtus? Ümberringi kord ja puhtus!
Kes meid ootas, küttis toa, keetis valmis lõunaroa?
Kes sa oled - välja astu, lahkelt võtame sind vastu!
On sul hallid juuksed peas, ela taadina me seas!
Oled noormees, näita ennast, lugu peame nagu vennast!
Oled eideke - siis pea poegadeks meid, ole hea!
Oled neidu-linalakka, kalliks õeks siis meile hakka!
Kaovad päevad pikas rodus, tsaaritütrel vastses kodus
möödub aeg, on mõnus tal laanepõues sügaval.
Vaevalt päike näitab ennast, juba teel on seitse vennast,
erk ning reibas iga mees: nüüd neil pardijaht on ees.
Armsaks muutus nägus neidis vendandele. Ükskord leidis
tsaaritütar ukse eest kõik nad - seitse vägimeest.
Lausus vanim:
Tead ju tõde, oled kõigile meist õde,
igaüks meist, taevas teab, samavõrd sind kalliks peab.
Kosida eks kõik sind ihka, kuid me riielda ei tihka,
taeva eest, siis vali meist kaasa üks - ja iga teist
armastama jää kui venda. Kellele meist lubad enda?
Miks sa vangutad siis pead? Või me pole küllalt head?
Oi te, veljed välekeelsed, kaimud kallid, ausameelsed,
ma ei või! Kui petan teid,
taevavälk mind karistagu: olen mõrsja - teise jagu!
Kõik te, noored uljaspead, armsad olete ja head,
solvata ma teid ei taha, aga eales jätta maha
tsaaripoega Jelisseid ma ei saa. Seob tõotus meid.
Pattu küsija ei tee. Anna andeks!
Kuigi kõik me lootus suri, jäägu nii. - Ma pole kuri.
Tere, peegel-võluklaas, mulle tõtt sa räägi taas:
olen ma ju kõigist kenam, millist teist ei leidu enam?
Oled kaunis, maailm teab,
kuid kesk haljast laanesalu lihtsana ning paljajalu
seitsme venna õueteel kõnnib see, kes kaunim veel.
Oh imevägi! Küllap paha und ta nägi.
Tänan, lapsuke! Olgu pikk su elutee! Tänuks vastu võta see!
Maitse, tütar, õunakest! Aitäh andmast lõunakest!
Oma armurüppe Looja viis me kalli armutooja -
kaasaks kalmumäele said, kirstuvõlv su võttis vaid.
Olen ma ju kõigist kenam, millist teist ei leidu enam?
Oled, kogu maailm teab,
oled kõigist kaunim, kenam, kaunimat ei leidu enam.
Mööda kaugeid maid ja teid tsaaripoeg Jelisseid
ratsu viib, ööd-päevad ruttab. Mõrsjat peigmees taga nutab.
Kulla päike, kõike suudad, talve kevadeks sa muudad,
täidad orud, murrad mäed, enda all meid kõiki näed.
Kallis päike, mulle ütle, kust ma leian tsaaritütre?
Olen tema peig.
Mu vend, olen kaua ringi käinud, tsaaritütart pole näinud,
aga ehk mu naaber kuu, öine rändur-kõversuu,
kuulis kuskil laanerajal tema samme kesköö ajal.
Kuu, mu sõber, kuldne kuu, öine rändur-kõversuu!
Valgustad sa pilkast maad, kõike näed ja teada saad.
Keset ööd sa teele lähed ja sind silmitsevad tähed.
Kallis kuu, sa mulle ütle, kust ma leian tsaaritütre?
Olen tema peig.
Mu vend, olen kaua ringi käinud, tsaaritütart pole näinud.
Ainult süngel südaööl minu kord on olla tööl.
Kuhu tsaaritar on läinud, minu silm ei ole näinud.
Kui kahju! - Oota veel!
Mõrsjast mujalt sa ei kuule, kui sa üles otsid tuule.
Tuulelt pärima siis pead, tuul käib kõikjal, tema teab.
Taeval pilvi puistad, tuul, huilgad kuristike suul,
kannad kõrget merevoogu, lendad lagedal, täis hoogu.
Kallis tuul, sa mulle ütle, kust ma leian tsaaritütre?
Olen tema peig.
Pea kinni!
Voolab väikse vulinaga selge ojake, seal taga
kerkib kõrge kaldavall. Kaljukoopas, selle all
paistab hämarusest hallist kirst, mis üleni kristallist,
sinu mõrsja puhkab seal. Mahajäetud paigas eal
kuulda pole ainsat sammu, kurb ja tühi kõik on ammu.
Olen ma ju kõigist kenam, millist teist ei leidu enam?
Oled kaunis, maailm teab,
aga tsaaritar on kenam, kaunimat ei leidu enam.
Pilgu talle tõstab vaid, hinge heidab otsemaid.
Vaevalt õel tsaarinna maeti, samas pulmalaudki kaeti,
rõõmsalt ümbritseti neid - tsaaritütart, Jelisseid.
Keegi, kus ka poleks käinud, pole säärast pidu näinud.
Kalju Kanguri jutu sättis supiks Argopoiss